% Linux Installation and Getting Started    -*- TeX -*-
% generic.tex
% Copyright (c) 1997 by Specialized Systems Consultants, Inc. <ligs@ssc.com>
%
% This file is freely redistributable, but you must preserve this copyright 
% notice on all copies, and it must be distributed only as part of "Linux 
% Installation and Getting Started". This file's use is covered by the 
% copyright for the entire document, in the file "copyright.tex".
%
% Copyright (c) 1998 by Specialized Systems Consultants Inc. 
% <ligs@ssc.com>


% \pagebreak
\section{Splošna namestitev}
%\markboth{Pridobitev in namestitev Linuxa}{Splošna namestitev}
\namedlabel{Splošna namestitev}


% \subsection{Introduction.}
%
% This chapter will introduce you to the elements of Linux 
% installation and some of the major Linux distributions. 
% \index{installation!Linux}
% These distributions were designed to ease the newcomer's 
% introduction to, as well as the veteran's administration of, Linux.
% Despite the differences between the distributions and their philosophies
% and overall approaches, they all achieve the same goal: an installed, 
% working Linux kernel and the software to make it useful.
%
% The first part of this chapter will give you an overview of
% what is involved in a Linux installation and how to approach it.
% The second part will describe specific distributions.
% The last part is post-install concerns and troubleshooting.
%
% \subsection{Obtaining Linux}
%
\index{Linux!pridobitev}
Za razliko od večine drugih operacijskih sistemov lahko Linux dobite
zastonj.  Zaradi licence GNU General Public License, pod katero se
razširja Linux (glejte dodatek~\ref{app-gpl}), vam nihče ne more
prodati licence za to programsko opremo.  Linux lahko uporabljate brez
plačila in ste pooblaščeni, da ga naredite dostopnega tudi drugim.

Toda to ne pomeni, da podjetja niso upravičena do povračila stroškov
distribucije, ali do dobička.  Dodajajo lahko tudi programje, ki ni
prosto, pač pa teče na tem sistemu.

To vam daje svobodno izbiro.  Če nakup CD-ROM-a ni v mejah vašega
proračuna, si lahko preprosto sposodite prijateljev izvod ali vzamete
izvorni paket z Interneta.  Bodisi ga kupite od velikega distributerja
Linuxa, bodisi ga vzamete z njihovega mesta za FTP (glejte
dodatek~\ref{app-ftp}), v vsakem primeru boste dobili enak operacijski
sistem in vse programske pakete, ki jih ponujajo.  Pravzaprav lahko
dobite po FTP-ju več prostega programja, kot pa ga lahko podjetja
razširjajo na CD-ju, saj nekateri avtorji postavljajo omejitve za
njihovo razširjanje.

\subsection{Večje distribucije Linuxa}

\index{distribucija}
Poglobljen pogled na nekatere distribucije Linuxa se začenja na
strani~\pageref{sec-install-distrib}.  Te distribucije so: Debian, Red
Hat, Caldera, Slackware in S.~u.~S.~E.  Vsak razdelek vsebuje več
informacij, kje dobiti posamezno distribucijo.  A pomnite, Linux je
jedro.  Programje je del distribucije, ne Linuxa.  Večina programja je
prosto dostopna in se lahko prenaša med različnimi platformami Unixa.
Ko upoštevamo, kaj vse podpira samo jedro, je največja razlika v tem,
kaj podpirajo knjižnice (programske rutine, klicane iz aplikacij).

Vsaka distribucija ima lastne namestitvene in vzdrževalne pripomočke,
ki olajšajo namestitev in upravljanje sistema.  Očitno vsaka cilja na
drugačno občinstvo.  Vsaka distribucija vam bo omogočila začetek in
tek sistema.  Zato priporočamo, da si najprej preberete navodila o
vsaki distribuciji in se pogovorite s poznavalskimi prijatelji.
Veliko področij po svetu ima uporabniško skupino\footnote{Glejte
\url{http://www.ssc.com/glue/} za podatke SSC-ja o skupinah
uporabnikov Linuxa po svetu.  Med njimi boste našli tudi lokalno
skupino LUGOS.}  Linuxa (v Sloveniji je to LUGOS, s spletno stranjo
\url{http://www.lugos.si/}), večinoma z izkušenimi uporabniki, ki vam
lahko na dolgo in široko razložijo, katera distribucija je najboljša
in zakaj.  Predlagamo, da poslušate nekatere njihove argumente in se
potem odločite.  Priključite se lahko tudi poštnim spiskom
(priporočamo, da se naročate na enega po enega) in berete uporabniška
vprašanja in odgovore gurujev s poštnega seznama.  Kot je različna
vsaka distribucija, so različni tudi elektronski poštni spiski, ki
ponujajo pomoč.  Pomembno je, da izberete pravo zase, saj pogosta
menjava distribucij navadno pomeni ponovno nameščanje vsega od
začetka.

\subsection{Splošne zadeve}

Ta razdelek predpostavlja, da povprečni novinec v svetu Linuxa:

\begin{itemize}
\item ima računalnik s sistemoma MS-DOS in Windows ali OS/2;
\item približno razume MS-DOS, nima pa izkušenj z Unixom;
\item ve, ali lahko izve, katera strojna oprema je nameščena
  na njegovem računalniku;
\item iz kateregakoli razloga želi preskusiti Linux, čeprav morda noče
  popolnoma presedlati nanj (zaenkrat); in
\item nima na voljo niti prostega stroja, niti drugega diska,
  pač pa ima na obstoječem disku več sto megabajtov prostega
  diskovnega prostora za uporabo.
\end{itemize}

Te predpostavke niso ekstremne in so morda celo malce konzervativne.
Nekateri pravijo, da Linux ni za vas, če ne znate nastaviti ure na
svojem videorekorderju, toda to bi potem izključilo tudi mene.  Na
mojem videorekorderju še vedno utripa 12:00.

Preden začnemo, moramo vedeti, kam gremo.  Medtem ko je prav gotovo
možno (slej ko prej) priti iz New Yorka v Kalifornijo s tavanjem v
skoraj katerikoli naključni smeri, bi večina od nas rada izbrala bolj
ali manj direktno pot.  Tako je tudi pri namestitvi Linuxa.

\subsection{Strojna oprema}
% \index{hardware}

% An appendix to this book contains a Hardware Compatibility list that 
% is up-to-date insofar as the latest stable Linux kernel 
% (kernel version 2.0.30 as of this writing) is concerned. 
% Patches are made available for new hardware as soon as information about
% the hardware is publicly available. However, to patch a kernel 
% and rebuild it we need a running system. So if you have the absolute 
% latest in "cutting edge" hardware, be prepared to bleed.
%
% \subsection{What's going to happen?}

Ta razdelek razlaga vse namestitvene korake, razen same namestitve.
Vsaka distribucija ureja te priprave rahlo drugače.  Čeprav izgledajo
namestitve različno, izvedejo iste stvari in imajo več skupnega kot
ne.  Vse vključujejo:
\begin{itemize}
\item načrtovanje;
\item zbiranje podatkov o strojni opremi sistema;
\item izdelavo rezervne kopije vašega starega sistema
  (neobvezno, a močno priporočljivo);
\item pripravo particij za Linux;
\item odločitev o zagonskem nalagalniku (za dvo-zagonske sisteme);
\item zagon jedra operacijskega sistema Linux;
\item namestitev jedra;
\item izbiro in namestitev programskih paketov;
\item nalaganje programja;
\item izdelavo končnih nastavitvenih prilagoditev in
\item ponoven zagon v tekoči sistem.
\end{itemize}

Zdaj ko smo dovolj in preveč poenostavili namestitveni proces, pojdimo
lepo po vrsti.  Kar lepo počasi, ni se slabo učiti na tujih napakah.

\subsection{Načrtovanje}
\index{načrtovanje}

Ta korak želimo posebej poudariti.  Vsak pilot vam bo povedal, da je
pristanek le tako dober kot približevanje cilju.  Isto velja za
namestitev Linuxa.

Najprej ugotovite, kakšno strojno opremo imate.  Vključen je seznam za
odkljukanje, ki vam lahko pomaga.  Bodite tako natančni, kot se le da,
a naj vas ne zanese.  Na primer, če imate kartico Ethernet, morate
vedeti njeno vrsto (npr., SMC-Ultra, 3Com 3C509 itd.), V/I vrata
(npr., io=0x300), prekinitev (IRQ 10), ne pa tudi strojnega naslova
(00 00 a6 27 bf 3c).  Za vašo opremo ne bodo potrebni vsi podatki.  Če
imate tekoč sistem Windows 95 ali Windows NT, lahko prepišete
vrednosti iz zaslona informacij o sistemskih strojnih napravah.  Sicer
preučite strojne priročnike ali domačo stran proizvajalca strojne
opreme.  Ker je to pomembno, bomo tukaj predstavili naslednji delovni
list.

\subsection{Delovni list zasnove sistema}

\subsubsection*{Splošno}

\begin{dispitems}
\ditem{Procesor:}
  \begin{itemize}
    \item Tip: 386~~~486~~~Pentium~~~PPro~~~II
    \item Hitrost (izbira):
    \item Izdelovalec: Intel~~~~~~AMD~~~~~~Cyrix
  \end{itemize}
\ditem{Matična plošča:}
  \begin{itemize}
    \item Znamka:
    \item Nabor čipov:
  \end{itemize}
  \emph{Primer:} \emph{Znamka: neznana}; \emph{Nabor čipov: triton II }
\ditem{Miška:}
  \begin{itemize}
    \item Izdelovalec:
    \item Tip: vodilo~~~~PS/2~~~~zaporedna vrata
    \item Če zaporedna: COM1 (ttyS0) ~~~~~~~ COM2 (ttyS1)
  \end{itemize}
\ditem{Trdi diski:}
  \begin{itemize}
    \item Tip: IDE/MFM/RLL/ESDI~~~~~~SCSI
    \item Velikost (naštet vsak disk):
    \item Če je krmilnik SCSI:
    \begin{itemize}
      \item Znamka:
      \item Model:
    \end{itemize}
    \emph{Primer:} \emph{Znamka: BusLogic};  \emph{Model: 948}
    \item Zagon: Linux~~~~DOS/Windows~~~~OS/2~~~~Drugo
    \begin{tabular}{llll}
      Disk:~~~~~~~~ & Particija:~~~~~~~ & Velikost:~~~~~~~~~ & Zagon: \\
      Disk: & Particija: & Velikost: & Zagon: \\
      Disk: & Particija: & Velikost: & Zagon: \\
      Disk: & Particija: & Velikost: & Zagon: \\
    \end{tabular}
    \item CD-ROM:
      \begin{itemize}
        \item Tip: IDE/ATAPI~~~~~SCSI~~~~~lastniški
        \item Izdelovalec:
        \item Model:
        \item (Le lastniški):
      \end{itemize}
  \end{itemize}    
\end{dispitems}

\subsubsection*{Okenski sistem X}

\begin{dispitems}
\ditem{Video-kartica:}
  \begin{itemize}
    \item Proizvajalec:
    \item Model:
    \item RAM: 1~MB~~~~~2~MB~~~~~4~MB~~~~~8~MB~~~~~16~MB
  \end{itemize}
\ditem{Monitor:}
  \begin{itemize}
    \item Proizvajalec:
    \item Model:
    \item Hitrost osveževanja zaslona: % (?) max. scan rate
  \end{itemize}
\end{dispitems}

\subsubsection*{Vmreževanje}

\begin{dispitems}
\ditem{Modem:}
  \begin{itemize}
    \item Hitrost:
    \item Proizvajalec:
    \item Model:
    \item Zaporedna vrata:
      \begin{tabular}{cccc}
        COM1&COM2&COM3&COM4 \\
        (ttyS0)&(ttyS1)&(ttyS2)&(ttyS3) \\
      \end{tabular}
  \end{itemize}
\ditem{Gostiteljsko ime računalnika:}
      \emph{Primer: rainier}
\end{dispitems}

Naslednje odgovore boste potrebovali le, če uporabljate kartico za
omrežni vmesnik (angl.\ network interface card, NIC); ne nastavljajte
vmreževanja, če nimate nameščene NIC.

\begin{dispitems}
\ditem{NIC:}
  \begin{itemize}
    \item Tip: ethernet~~~token ring~~~FDDI~~~drugo
    \item Proizvajalec:
    \item Model:
  \end{itemize}
\ditem{Ime omrežne domene:}
  \emph{(Primer: mountains.net)}
\ditem{Naslov IP:}
  \emph{(Npr.: 192.168.1.2)}
\ditem{Omrežni naslov:}
  \emph{(Npr.: 192.168.1.0)}
\ditem{Omrežna maska:}
  \emph{(Npr.: 255.255.255.0)}
% (?) Broadcast address
\ditem{Naslov za oddajanje:}
  \emph{(Npr.: 192.168.1.255)}
% (?) Gateway(s)
\ditem{Prehod(i):}
  \emph{(Npr.: jih ni, ali 192.168.1.1)}
\ditem{Imenski strežnik(i):}
  \emph{(Npr.: 192.168.1.2)}
\end{dispitems}

% \subsection{General.}
\label{sec-install-generic-general}
Tukaj je nekaj razdelka >>Splošno<< za nadaljnji vpogled.  Natančneje,
v tem hipu nam še ni treba vedeti tipa našega procesorja (CPU).
Shajamo lahko tudi brez podatka o naboru čipov, ki ga imamo na matični
plošči.  Toda če je informacija dostopna, jo je dobro imeti.

\subsection{Miške}
\label{sec-install-mice}
Potrebujemo tudi druge podatke, na primer o miški, če jo nameravamo
uporabljati.  Poznati moramo proizvajalca miške, saj različne znamke
različno izvajajo notranje signalne funkcije.  Tukaj moramo biti
nadvse pozorni na podrobnosti.  Če imate miško Microsoftove blagovne
znamke, ima lahko zaporedni vmesnik ali pa vmesnik PS/2.  Pomagal vam
ne bo niti videz priključka na računalnik.  Številni računalniki so
opremljeni z miškami, ki izgledajo kot zaporedne miške in imajo
zaporedni konektor, a so notranje povezane na matično ploščo kot miške
PS/2.

Pazljivo preberite napis na spodnji strani miške, preden se odločite.
Če imate miško s tremi gumbi, ki ima na spodnji strani stikalo za
preklop med, denimo, načinoma >>Microsoft<< in >>sistem PC<<, izberite
slednjega.  Nastavitev miške na >>Microsoft<< ne vključuje podpore
srednjega gumba, ki je v Unixu uporaben.  Za proizvajalca izberite
>>stikalno nastavitev<<, saj je to uporabljeni signalni protokol.  Za
miško >>Cutie<< ni nobenih gonilnikov, pač pa ti obstajajo za
>>stikalno nastavitev<< (angl.\ switch settings) Microsofta in Mouse
System, ki jo najdete na spodnji strani miške.

Čeprav vas po tem podatku ne bo nihče posebej spraševal, je edina
dodatna informacija, ki jo morda želite dodati, naprava, skozi katero
sistem dostopa do miške.  Linux mora vedeti, kako nasloviti napravo.
Če imate miško PS/2, boste navadno uporabljali \texttt{/dev/psaux},
pomožna vrata za kazalne naprave PS/2, ali \texttt{/dev/psmouse},
včasih prav tako uporaben sinonim.  Do mišk na vodilu se dostopa skozi
posebej ustvarjeno datoteko za to lastniško miško, denimo
\texttt{/dev/atibm} za miške ATI bus mice, \texttt{/dev/logibm} za
Logitechove miške na vodilu, \texttt{/dev/inportbm} za miške InPort na
vodilu, njihovi ustrezni sinonimi so \texttt{atimouse},
\texttt{logimouse} in tako naprej.  Če pri zaporedni miški poznate
njena vrata \texttt{COM:} v MS-DOS-u, zamenjajte \texttt{/dev/ttyS0}
za \texttt{COM1:} in \texttt{/dev/ttyS1} za \texttt{COM2:}.  Vzdržali
se bomo razlage izvora imena \texttt{tty} v imenu \texttt{ttyS0}, saj
bi to zahtevalo nekaj odstavkov in je že opisano v mnogih virih o
Unixu.

\subsection{Upoštevanje trdih diskov in CD-ROM-ov}

% For hard drives, I will go into some detail. The next few paragraphs
% will discuss hard drives and controllers, then disk partitions and
% partitioning strategies. 
Preden začnete z namestitvijo, se morate odločiti, koliko prostora na
trdem disku boste odredili Linuxu glede na vso razpoložljivo količino.
Mencanje o razdelitvi trdega diska med samo namestitvijo vam bo
prineslo težave in verjetno boste končali z izgubljenim časom,
izgubljenimi podatki in ponovno namestitvijo.

Vaš trdi disk je določenega tipa.  Za naše potrebe bodo tipi IDE, MFM,
RLL in ESDI ekvivalentni in bomo za vse skupaj uporabljali izraz
>>IDE<<.  Ta vključuje tudi EIDE, trenutno najpogostejši in cenovno
zelo ugoden vmesnik na tržišču domačih računalnikov.

Če ima trdi disk vmesnik SCSI, se bo to izkazalo med nalaganjem.
Vedeti boste morali znamko in model krmilnika SCSI.  Najobičajnejši so
krmilniki Adaptec in BusLogic, a nikakor niso edini.  Ti imajo tudi
posebne modele, kot je AHA-1572 ali BTC-958.  Ta podatek se pogosto
izpiše med inicializacijo sistema.

Za dodelitev prostora moramo oceniti velikost trdega diska.  Pod
sistemom OS/2 lahko uporabite celoten trdi disk za OS/2, potem
namestite Microsoft Windows na particijo s sistemom OS/2 in poganjate
Microsoft Windows znotraj OS/2-ja.  Z Linuxom ni tako.  Če imate na
svojem računalniku MS-DOS in Microsoft Windows ali OS/2, bi moral
Linux imeti svojo lastno particijo.  Lahko se tudi naloži s particije
za MS-DOS z uporabo datotečnega sistema UMSDOS, česar tukaj ne
obravnavamo.  Medtem ko ima Linux emulatorje DOS-a in lahko bere in
celo poganja nekatere programe za DOS, DOS navadno ne more >>videti<<,
kaj je na particiji z Linuxom.

Če imate in želite obdržati MS-DOS (tako predvidevamo), boste morali
ugotoviti, koliko prostora boste rezervirali zanj.  Odštejte to
število od skupne velikosti trdega diska in s tem boste morali delati.
Za zdaj si zabeležite skupno velikost vašega(ih) diska(ov) in koliko
od tega boste namenili Linuxu.

Podobne podatke potrebujete za vaš CD-ROM.  Pogon CD-ROM je bodisi
IDE/ATAPI, najpogostejši v danes prodajanih sistemih; SCSI; ali
starejši, lastniški pogon, npr.\ tisti, priključen na grafično
kartico.  Če imate pogon IDE ali SCSI, še toliko bolje.  Če imate
lastniški pogon, morate poznati znamko in model, saj Linux
identificira lastniške CD-ROM-e po proizvajalcu in specifičnem pogonu.

\subsection{Diski v Linuxu}

Za novince v Linuxu, ki so doma le v MS-DOS-u, in tiste, ki prihajajo
z drugih platform Unixa, imajo naprave v Linuxu čudna referenčna
imena.  Te reference se uporabljajo skoraj od začetka in potrebno jih
je malce razumeti.

V Linuxu kot v kateremkoli Unixu so \textbf{naprave}\index{naprave}
posebne datoteke.  Trdi diski so obravnavani kot datoteke in na njih
se sklicujemo z imenom te datoteke, podobno kot tudi modemi, monitorji
in druge strojne naprave.  Unix jih obravnava kot datoteke, iz katerih
se dá brati ali na njih pisati.  Ker jih Linux vidi kot datoteke, so
vse zbrane v imeniku, namenjenem napravam.  Po namestitvi jih boste
videli v imeniku
\texttt{/dev} (iz angl.\ izraza \emph{devices}, naprave).

Čeprav Linux vidi te naprave kot datoteke, so nekaj posebnega.  Dveh
vrst so, \textbf{blokovne} ali \textbf{znakovne} naprave, kar se
nanaša na način komuniciranja z napravo, v blokih podatkov ali s
posameznimi znaki.  Med namestitvijo se samodejno ustvarijo.

Dogovori za njihovo poimenovanje so razloženi na
strani~\pageref{device-driver-names}.

% Starting with the most common piece of hardware, floppy disk drives
% have names starting with ``\texttt{fd}'' for \emph{floppy disk,} and are
% numbered beginning with zero. Computers always number from zero, and
% count that as the first number. Your MS-DOS \texttt{A:} drive will be
% \texttt{fd0}, or more specifically, \texttt{/dev/fd0}. This means that if
% you have a second floppy disk drive, it will be \texttt{/dev/fd1}.
%
% Your hard disk drive designations depend on whether you have IDE or
% SCSI disks. I will not get into the whys or wherefores of the naming
% conventions, for now just accept it, it does make sense. IDE drives
% all begin with ``\texttt{hd}'' for hard drive. These are further
% designated as \texttt{a}, \texttt{b}, \texttt{c}, or \texttt{d} for the first,
% second, third, or fourth hard disk drive you have in your machine. So
% your first hard disk drive (your \texttt{C:} drive under MS-DOS) is
% ``\texttt{hda}'', your second hard drive is ``\texttt{hdb}'', your third
% ``\texttt{hdc}'', and your fourth ``\texttt{hdd}''. Remember to add the
% ``\texttt{/dev/}'' to these designations. 
%
% Your first hard drive is \texttt{/dev/hda}, but your second drive may in
% fact be \texttt{/dev/hdc}. This is neither random nor arbitrary. In
% today's computers, your IDE boot drive is attached to IRQ 14 as a
% master drive. Normally, a second drive is attached as a slave to the
% same IRQ. But some computer companies that install IDE CD-ROMs attach
% them to IRQ 15 as a master without having a slave attached to IRQ 14.
% So you will not have \texttt{/dev/hdb}, but may have \texttt{/dev/hdc}.
% During Linux kernel bootup, this will be reflected in the bootup
% messages displayed on screen (of which you'll see a myriad, and many
% will seem like so much gibberish for a while). These drives will show
% up as \texttt{C:} and \texttt{D:} under MS-DOS, just not under Linux,
% because MS-DOS assigns each drive it finds sequentially at bootup. 
%
% SCSI drives have different designations. If you understand the above
% explanation regarding IDE drives, then it will come as no surprise
% that SCSI hard drives are designated, ``\texttt{sd}'' for SCSI drive,
% with \texttt{a}, \texttt{b}, \texttt{c}, \texttt{d}, \texttt{e}, and so on for each
% subsequent drive. One thing changes with SCSI devices, however. Not
% all SCSI devices are created equal. The ``\texttt{sd}'' designation is
% only for hard disk drives. SCSI CD-ROMs are designated, ``{\tt
% scd}'', and SCSI tape drives, ``\texttt{st}''. Further, CD-ROMs and tape
% drives carry a numeric suffix that begins with zero for each
% device. So, while your hard disks are \texttt{/dev/sda}, \texttt{/dev/sdb},
% and so forth, your CD-ROMs are \texttt{/dev/scd0}, \texttt{/dev/scd1}, and
% so forth. Your tape drive device files begin with \texttt{/dev/st0} and
% \texttt{/dev/st1}, similar to the floppy devices.
%
% If you're not sufficiently confused yet, I offer you the following.
% All hard disk drives have a low-level and high-level "format". Part
% of the low-level format, and the only part we will be concerned with,
% is the partition. Every hard disk drive contains at least one
% partition. Chances are that, if you purchased a computer with MS-DOS
% and Microsoft Windows installed, the hard disk has one partition on
% it. This partition is formatted and the software installed. Under
% MS-DOS, relatively little distinction is made between physical drives
% and disk drive partitions: they often have a one-to-one
% correspondence. So, if you had one drive with two partitions, they
% would refer to drives \texttt{C:} and \texttt{D:}, even though you have only
% one drive. Under Linux, we give each drive a specific designation
% depending on how it is connected to the computer, as mentioned above.
% To distinguish the partitions, then, we will build on what we have and
% number the partitions. So if we have a hard disk drive with two
% partitions, they are designated as \texttt{0} and \texttt{1}, that is, {\tt
% /dev/hda0} and \texttt{/dev/hda1}, or \texttt{/dev/sda0} and {\tt
% /dev/sda1}. CD-ROMs and tapes do not have partitions and do not carry
% the additional designator.
%
% I've covered a lot of ground, but unfortunately, not all of it. The
% good news though, is that it only applies to those who have non-SCSI
% or non-IDE CD-ROMs or tape drives. These have their own device
% designations. Specifically, they have names like ``\texttt{sbpcd}'' for
% SoundBlaster proprietary CD, or \texttt{sonycd} or \texttt{cdu535}, which
% are mnemonics for the make or model. During system installation, or
% installation of specific software to deal with these proprietary
% devices, you will be provided information sufficient to know how the
% device is referred to, but be prepared to supply some information
% about the hardware yourself in case the automatic hardware detection
% fails.
%
% That's it. Now you know all you probably ever need to about floppy
% disks and hard disks, including CD-ROMs and tape drives, under Linux.
% That also covers the first section of the System Planning Worksheet.
% The only aspect that I didn't cover is the difference between the way
% a serial port mouse, bus mouse, and PS/2 mouse are referred to by
% Linux. I'll cover that later, it's not important right now.

\subsection{Namestitev X Window System}
\label{sec-install-generic-x}
Med podatke na delovnem listu smo vključili tudi podatke o vaši
grafični kartici in monitorju.  Čeprav to ni absolutno potrebno, bo
večina tistih, ki prihajate iz sveta Microsoft Windows ali OS/2,
želela namestiti in nastaviti za uporabo \textbf{grafični uporabniški
vmesnik} (angl.\ graphical user interface, GUI).  Nekatere
distribucije vas bodo sprehodile skozi to sestavljanje, druge bodo
opozorile na ponamestitvene programe.  Takrat bo ta informacija
pomembna.

Poznati morate proizvajalca in poseben model vaše grafične kartice.
Nekatere kartice se lahko preizkusijo glede na RAM ali nabor čipov,
druge ne.  V vsakem primeru je pomembno vedeti, koliko RAM-a je na
kartici in katero čipje, kot npr.\ S3 ali S3-Virge, ta uporablja.  Ta
podatek vam prihrani veliko časa in bridkosti.  Morda je sestava X
Window System najtežji in najbolj frustrirajoči del vsake namestitve
in sestave Linuxa.

Podatke o vašem monitorju je pogosto še težje dobiti.
% Once
% Linux is installed, the different X servers available often will have
% files with the information you need. 
Če imate enega od bolj obskurnih znamk monitorjev, boste morda
morali sami priskrbeti podatke o vertikalnih in horizontalnih
osveževalnih frekvencah. % (?) vertical and horizontal scan rates

\blackdiamond
Če ste v dvomih, se vedno odločite za konzervativno izbiro.
Prenaprezanje vašega sistema lahko privede do poškodbe monitorja ali
grafične kartice.

Večino podatkov, ki jih potrebujemo za miško -- edini ostali
podsistem, ki ga potrebuje strežnik X -- že imamo.  Podatki, ki jih
mora Linux vedeti o vaši miški, so opisani na
strani~\pageref{sec-install-mice}.

\subsection{Oprema za vmreževanje}

Ta razdelek še ni tako pomemben, kot sugerira delovni list.
Vmreževanje je podrobno razloženo v poglavju~\ref{chap-networking}.
A če imate \textbf{kartico omrežnega vmesnika} (NIC), naj bo to
ethernet, token ring ali kak drug sistem, morate pred nadaljevanjem
prebrati o kartici.  Ti podatki bodo potrebni med namestitvijo uporabe
NIC.

Med uvodnim nameščanjem Linuxa lahko preskočite del o vmreževanju, če
nimate NIC.  Vendar imajo vsi računalniki v Linuxu svoje ime.  Primer
na delovnem listu predpostavlja, da ste si izbrali temo, kot so gore
(angl.\ mountains), in boste poimenovali vaše računalnike po imenih
gora, a vsaka shema, ki si jo zamislite, je v redu.

Če imate modem, morate tudi vedeti, kam je priključen.  To je lahko na
zaporedna vrata, \texttt{/dev/ttyS0} do \texttt{/dev/ttyS3}, ki
ustrezajo MS-DOS-ovim vratom \texttt{COM:} od 1--4.  Z ISDN se ravna
podobno, a navadno se nastavi po namestitvi osnovnega sistema, z več
posebnimi določitvami naprav.

To končuje naš delovni list in približno polovico snovanja, ki smo ga
morali opraviti.  Zapis, ki ga ni na našem delovnem listu, je količina
pomnilnika (RAM), ki ga ima sistem.  Linux veselo teče na sistemih z
manj kot 4~MB RAM-a, toda to močno vpliva na namestitev in posledično
na uporabo sistema.  Če imate 4~MB RAM ali manj, morate slediti
posebnim postopkom za stroje z malo pomnilnika, kjer se to da.  Pri
trenutnih nizkih cenah pomnilnika in majhnem številu prodanih sistemov
z manj kot 16~MB RAM-a, to v splošnem ni več problem.  A če je, se
prepričajte, da boste pregledali vašo distribucijo in poiskali posebna
navodila.

\subsection{Zasnova, drugi del}

% In this section we will complete the planning for installation, and
% begin some physical preparations as well.
Deli naslednjega razdelka, posebej strategije particioniranja diska,
so zelo sporni med izkušenimi nameščevalci, toda posredoval vam bom
svoje mnenje o tem.  Dovoljeno se vam je oddaljiti od njega, kot se
vam zdi primerno.  Glavne razlike v mišljenju pač izvirajo iz razlik
pri končni uporabi sistema; npr.\ za delovno postajo, spletni
strežnik, novičarski strežnik ali druge funkcije.

\subsection{Strategije particioniranja}

Le redki izkušeni uporabniki Linuxa vam bodo dejali, da naredite eno
domorodno particijo Linuxa in eno izmenjalno particijo (swap) ter
začnite z nameščanjem.  Proti temu obstaja več razlogov in z večino se
strinjam, zato imam nekaj domorodnih particij Linuxa.  A zame je
najbolj prepričljiv razlog ta, da boste nekega dne hoteli nadgraditi
sistem in boste morali ponovno formatirati datotečni(e) sistem(e).
Pravzaprav distribucija Slackware sploh ne poskrbi za nadgradnjo >>na
mestu<< in niti ne namiguje, da jo bo podpirala v prihodnosti.
Nadgradnja jedra 0.99 na 1.2.13 je od mene zahtevala ponovno
formatiranje kot tudi nadgradnja 1.2.13 na 2.0.0 in sumim, da bo tako
tudi z nadgradnjo na 2.2.0.  Nikakor ne želim izgubiti datotek, ki sem
jih zbral v svojem domačem imeniku.  Da, imam rezervne kopije.  A
lažje je pustiti moj imenik \texttt{/home} nedotaknjen, posebej, ker
sem premaknil vse svoje posebne datoteke v njegov podimenik.

\blackdiamond
Še en razlog za več particij je ta, da mora biti zagonska particija
med prvimi 1024 cilindri trdega diska.  Ko se PC zažene, se začne
zaporedje dogodkov, ki se končajo z nalaganjem operacijskega sistema.
Zaradi omejitev v BIOS-u (angl.\ Basic Input/Output System) se lahko
dostopa le do prvih 1024 cilindrov, dokler ni naložen operacijski
sistem.

Da dobite bolj oprijemljiv občutek, o čem se pogovarjamo, bomo opisali
standardni datotečni sistem Linuxa in kako Linux upravlja particije.

Pod MS-DOS-om pomeni vsaka particija drug disk, in malo je razlike med
tem, kaj je fizičen pogon in kaj logičen pogon (particija).  V Linuxu
so fizični in logični pogoni zasnovani precej bolj svobodno.

Med namestitvijo morate izbrati neko particijo kot vašo korensko
particijo.  Korenska particija je označena kot >>\texttt{/}<<.  Ko
govorimo o >>\texttt{/dev}<<, sta to v resnici dva imenika,
>>\texttt{/}<< in >>\texttt{dev}<<.  Vaše jedro Linuxa bo ležalo v
korenski particiji, a lahko leži tudi v podimeniku, če je le-ta na
korenski particiji.  Na primer, nekatere distribucije uporabljajo
imenik \texttt{/boot} za hrambo jedra, zemljevid sistema in zagonske
datoteke.

Na vaši korenski particiji bo med namestitvijo sestavljena
(najmanj) naslednja struktura:
\begin{multicols}{3}
\begin{tscreen}
/bin \\
/dev \\
/etc \\
/home \\
/lib \\
/lost+found \\
/proc \\
/root \\
/sbin \\
/usr \\
/var
\end{tscreen}
\end{multicols}
Lahko, da boste imeli tudi druge imenike, kot so \texttt{/boot},
\texttt{/mnt}, \texttt{/cdrom}, \texttt{/floppy}, \texttt{/opt}
in tako naprej, a zgornja shema je nujna.

Kaj pa druge particije?  Linux lahko uporablja ime imenika (denimo
\texttt{/usr}) kot \textbf{točko priklopa} (angl.\ mount point).  Se
pravi, druga particija na disku (ali na drugem disku) se priklopi pod
njim (v tem primeru pod \texttt{/usr}).

Če odklopite drugo particijo in pogledate v podimenik, ki ga Linux
uporablja kot točko priklopa, ne boste (vsaj ne bi smeli) videli
ničesar -- nobenih datotek ali imenikov.  Ko je ta druga particija
priklopljena, boste videli datoteke in imenike, ki so na particiji pod
točko priklopa.  Če imate torej dva pogona, enega s 120~MB in drugega
z 840~MB, boste lahko naredili eno particijo na pogonu s 120~MB
(denimo, da bo to korenska particija) in priklopili vse particije, ki
ste jih naredili na pogonu velikosti 840~MB (to je lahko ena velika
particija ali več manjših) pod njihove ustrezne točke priklopa, po eno
particijo na eno točko nameščanja.  To bo, posledično, ustvarilo en,
960~MB velik, datotečni sistem.

% Great! But I have two questions: first, you said you shouldn't see
% any files under the mount point when a partition is not mounted to it.
% Why not? Well, you may see two files, "." and "..",
% but these are always there. Any files that you copy here will take up
% space on the disk drive, but when the other partition is mounted,
% you won't be able to see or access those files because when you look
% into this subdirectory, you'll be looking at another partition.

% Second, what restrictions, if any, are there?
Edina omejitev je, da za točke nameščanja ne morete uporabljati
določenih imenikov na korenskem pogonu, saj vsebujejo datoteke, ki so
potrebne pri zagonu sistema ali priklopu drugih sistemov.  To je
očitno, kajti če je ukaz za priklop drugih particij nameščen na neki
drugi particiji in če nimate dostopa do te particije, dokler je niste
priklopili, boste kot pes, ki se podi za svojim repom.

\blackdiamond
Imeniki, ki jih ne morete uporabiti za točke priklopa in torej morajo
biti na korenski particiji, so: \texttt{/bin}, \texttt{/dev},
\texttt{/etc}, \texttt{/lib}, \texttt{/lost+found}, \texttt{/proc},
\texttt{/root} in \texttt{/sbin}. 

Podroben opis o tem, kakšne datoteke najdete v teh standardnih
sistemskih imenikih, je podan na strani~\pageref{sec-filesystem-tour}.

% So now let me tell you what these directories will contain. 
% 
% /bin - this directory is for common binary (executable) files
%
% /dev - devices -- all those hardware things the computer can access
% 
% /etc - system configuration files
% 
% /lost+found - where "lost" files "found" by fsck, a file system check routine are deposited
% 
% /lib - libraries; files binaries use when they execute certain (hardware specific) functions
% 
% /proc - system processes; the files here exist, but change as the system runs
%
% /root - home directory for user "root"
%
% /sbin - system binaries, not for general use
% 
% That leaves three directories in the root partition:
%
% /home - where user home directories are located
%
% /usr - uniform (UNIX?) system resources - almost everything else: X, common binaries, games, source files, more ... (a closer look in a coming up)
%
% /var - a repository for things that don't fit elsewhere (will be expanded below)

% The above three directories are candidates for separate partitions,
% as are any subdirectories beneath them. So let's take a closer look them.

% /home will normally have subdirectories created based on user
% accounts added after the system is running. If I add a user "david", for
% example, david will have a subdirectory of his own called /home/david.
% If you will have many accounts, you may want to
% split this up even further, such as by departments or first
% initial of the last name, e.g., /home/a/, /home/b/, or /home/acctg/,
% /home/admin, etc. If /home has department or other subdirectories,
% these subdirectories each be mount points.
% 
% /usr contains a directory tree containing the following
% subdirectories: /X11R6, /bin, /doc, /games, /include, /lib, /local,
% /man, /sbin, /share, /spool, /src, /tmp, possibly others.
% Any of these directories can be a mount point for other partitions.
% The directory X11R6 has a similar structure with its own 
% /bin, /lib, /include, /man, and other subdirectories.

% /var contains /adm, /lib, /local, /lock, /log, /named, /news, /run,
% /spool, /tmp, and possibly others. Any of these are also
% candidates for mount points.
% 
% Finally, if you have a network, some of the above mount points
% can be mounted across the network to share files to several machines.
% But some subdirectories should always remain on the local machine.
% For example, the subdirectory /var/lock contains file
% locks for processes on the local machine.
% It can be located anywhere on the machine in any partition.
% But if you mounted this directory from another machine,
% any process that the other machine was running,
% you couldn't because it would be locked.

% That said, 
Poglejmo majhen primer.  Ste prizadeven ponudnik storitev Interneta
(angl.\ Internet Service Provider, ISP).  Imate štiri stroje, in vsak
od njih ima pogon, velik 1~gigabajt.  Torej, odločite se dodeliti
prostor na naslednji način:

\begin{tscreen}
\begin{verbatim}
stroj A:     / = 120 MB
             /usr = preostanek pogona (izvožen)
             /home = 0 - točka priklopa (priklop od B)
             /var/news = 0 - točka priklopa (priklop od C)
             /var/spool/mail = 0 - točka priklopa (priklop od D)

stroj B:     / = 120 MB
             /usr = 0 - točka priklopa (priklop od A)
             /home = preostanek pogona (izvožen)
             /var/news = 0 - točka priklopa (priklop od C)
             /var/spool/mail = 0 - točka priklopa (priklop od D)

stroj C:     / = 120 MB
             /usr = 0 - točka priklopa (priklop od A)
             /home = 0 - točka priklopa (priklop od B)
             /var/news = preostanek pogona (izvožen)
             /var/spool/mail = 0 - točka priklopa (priklop od D)

stroj D:     (vaja za bralca)
\end{verbatim}
\end{tscreen}
% I think you get the idea. This aspiring ISP might also have moved {\tt
% /usr/local} to \texttt{/local} and put a link pointing to \texttt{/local} in
% {\t /usr}, so each machine would look at its own machine for its
% local files. Now, no matter whether someone logs into machine A, B,
% C, or D, they will run the same programs, access their home directory,
% read their mail, and read the news posts.
% How much is enough?
Verjetno ste opazili, da smo namenoma dodelili velikost korenske
particije 120~MB in dodelili ostanek čemurkoli že (\texttt{/usr},
\texttt{/home}, \texttt{/var/spool/mail} in tako dalje).  Nobenega
prostora tudi nismo dodelili izmenjalni particiji.  Poglejmo torej,
kaj bomo verjetno potrebovali, končna presoja pa bo seveda >>odvisna
od potreb<<.  To bomo razložili s perspektive domače situacije, z le
nekaj uporabniki, veliko programi in nobenimi drugimi omembe vrednimi
potrebami.

Najbolje je začeti z opisom mojega primarnega domačega računalnika.
Imam dva pogona, \texttt{/dev/hda} (1{,}2 GB) in \texttt{/dev/hdb} (540
MB). Pripomoček \texttt{df} (angl.\ disk free) izpiše:
\goodbreak
\begin{tscreen}
\begin{verbatim}
File system         1024-blocks  Used Available Capacity Mounted on 
/dev/hda1             150259   69605    72894     49%   /
/dev/hda3             723923  615452    71075     90%   /usr
/dev/hda2             150291   93326    49204     65%   /usr/X11R6
/dev/hdb1             499620  455044    18773     96%   /home
\end{verbatim}
\end{tscreen}
Vidite lahko, da imam na pol uporabljeno 150-MB korensko particijo
(\texttt{/}), skoraj polno particijo \texttt{/usr}, precej uporabljano
particijo \texttt{/usr/X11R6}, in veliko, a utesnjeno 500-MB particijo
\texttt{/home}.  Ostanek pogona \texttt{/dev/hdb} je izmenjalna
particija.

% I must admit that my system contains much that yours probably
% won't. After all, this system is my primary system, only runs Linux,
% and is the product of nearly three years of Linux work. It has several
% commercial programs that take up over 500 MB between partitions,
% including some Microsoft Windows programs that I run under Wine (a
% Windows emulator) or Wabi (a Sun Microsystems product), ZMail, a
% commercial mail program, and the Applix Office Suite. So, at least
% initially, your system will not need nearly as much room, but
% eventually it could.

Za realistično ocenjeni minimum vam priporočam rezervacijo 80--100~MB
za vašo korensko particijo, približno 10~MB na uporabnika za vašo
particijo \texttt{/home}, toliko prostora, kot ga lahko določite za
izmenjalno particijo v razumnih okvirih (glejte naslednji razdelek),
in ostanek za particijo z \texttt{/usr}.  Doma imam petuporabniški
sistem, vendar imam sam v imeniku \texttt{/home} več kot 400~MB,
večina tega je slik -- fotoalbum družine in prijateljev.  Vaša
particija \texttt{/usr} bi morala biti velika vsaj 250~MB, a minimum
je odvisen od tega, kar ste se odločili namestiti.  Kot vidite, se
hitro zapolni s preko 800~MB programov, knjižnic in podatkov.  Ne
pozabite tudi, da vam te particije dajo prožnost, ki jo z eno samo
gigantsko particijo izgubite.

%\blackdiamond
%As of this writing, at least one distribution, Caldera OpenLinux
%(Lite, Base, and Standard), fails to install if your root partition is
%larger than 2 GB.

\subsection{Izmenjalna particija}

Razmisliti morate o izmenjalni particiji (angl.\ swap).  Za razliko od
Microsoft Windows uporablja Linux posebno izmenjalno particijo,
kar je hitrejše.  Čeprav je mogoče ustvariti tudi izmenjalno datoteko,
tega ne priporočamo.  Linux lahko uporablja do 128~MB izmenjalnega
prostora.  Priporočamo praktični minimum 16~MB.  Optimum je
verjetno toliko, kot si lahko privoščite med 32 in 64~MB -- čim več,
tem bolje.

Še zadnji pogled, preden se odločite, kako najbolje razdeliti svoj
disk.  Spomnite se, da sem omenil, da BIOS ne more >>videti<< čez
sektor 1023 trdega diska (približno 512~MB).  Torej mora jedro Linuxa
(datoteka na vašem zagonskem disku, verjetno imenovana
\texttt{vmlinuz}) ali pravzaprav katerokoli jedro OS, v celoti ležati
na enem od prvih dveh diskovnih pogonov (\texttt{/dev/hda} ali
\texttt{/dev/hdb}) in znotraj prvih 1024 sektorjev, sicer je BIOS ne
bo mogel naložiti.  Temu primerno načrtujte izdelavo svojih korenskih
particij (kot tudi drugih zagonskih particij) tako, da bodo padle pod
to omejitev na prvem ali drugem trdem pogonu.

% \subsection{Getting down to work.}
%
% The foregoing has armed you with what you need to know to start
% deciding how you will apportion disk space. Now we'll start doing
% some pre-installation work (the mental/pencil exercise above was just
% for warm-up).

\subsection{Razdelitev diska}

Na začetku tega poglavja sem omenil, da bom privzel nekaj domnev.  Ena
od njih je bila, da želite še naprej obdržati svoja udobna operacijska
sistema MS-DOS in Microsoft Windows.  In ker ste ob nakupu dobili
računalnik z MS-DOS-om, nima smisla imeti več particij, torej je vaš
edini pogon verjetno popolnoma določen za MS-DOS.

Tako ali drugače bomo imeli na tem računalniku dva operacijska
sistema.  Če trenutno na svojem disku nimate ničesar (srečnež), je to
odlično, a besedila vam še ni treba preskakovati, niste še
pripravljeni na to.  Linuxu je udobno, kamorkoli ga postavite.  Vaš
BIOS ga morda ne bo sposoben zaganjati, a ko enkrat teče, se ne bo
pritoževal tudi, če mu je dodeljena četrta particija četrtega trdega
pogona.  Toda MS-DOS in Microsoft Windows nista tako razumevajoča.
Želita imeti prvi pogon in prvo particijo in se morda ne bosta hotela
zagnati z nobenega drugega mesta.  Videl sem že zagon MS-DOS-a s prve
particije na drugem trdem pogonu, toda prvi trdi pogon ni imel
particij za MS-DOS, torej ga MS-DOS sploh ni prepoznal.  Najboljša
strategija je pogosto pot najmanjšega upora.  Če je to le mogoče,
namestite MS-DOS na prvi pogon in na prvo particijo.

Drugi premislek pri več OS je, kateri operacijski sistem najprej
naložiti.  Če vas mika, da bi razdelili trdi disk in najprej namestili
Linux (in rezervirali \texttt{/dev/hda1} za MS-DOS, ter potem
namestili MS-DOS) -- nikar.  Windows~95 je najhujši prestopnik, a
izdelki Microsofta v splošnem vsi pobrišejo prejšnji zagonski
nalagalnik, ki ga imate nameščenega na glavnem zagonskem zapisu
(angl.\ master boot record; to kar uporablja BIOS, ko kaže na zagonska
jedra).  Pravzaprav ste morda o tem že kdaj slišali pod imenom >>virus
Microsofta<<.  To ni virus v pravem pomenu te besede, temveč aroganca
s strani Microsofta, kot da bodo vsi želeli zaganjati le njihove
operacijske sisteme.  Linux ne povzroča takšnih težav in pravzaprav
poskrbi za način izbire privzete zagonske slike.  Dovoljuje vam tudi
posredovanje med zagonskim procesom in odločitev, kateri operacijski
sistem naj se zažene.  To je standarden del namestitvenih postopkov
Linuxa.

\subsection{Izdelava rezervne kopije vašega starega sistema}

Preden se zares lotimo dela na particijski tabeli, se sprehodimo po
postopkih za zaščito vaših obstoječih podatkov na trdem disku.  Ti
postopki predpostavljajo, da imate dosovsko particijo.  Drugi
operacijski sistemi lahko izvedejo isto stvar, ali pa tudi ne.

\blackdiamond
Prva reč, ki bi jo morali narediti, je izdelava kompletnih rezervnih
kopij.  Orodja, ki jih boste uporabljali, delujejo, kot bi morala.
Vendar so ti postopki že sami po sebi nevarni.  Vsakič, ko spreminjate
particijsko tabelo trdega diska, lahko zlahka izgubite vse podatke na
pogonu.  \textbf{Pred nadaljevanjem shranite kopije vašega trdega
diska.}

Ko ste naredili rezervno kopijo diska, ustvarite zagonsko disketo
sistema.  Uporabite lahko ukaz MS-DOS-a
\begin{tscreen}
C:\verb+\>+ \emph{FORMAT A: /S}
\end{tscreen}
ki formatira disketo in prepiše nanjo potrebne sistemske datoteke,
ali uporabite formatirano disketo in ukažite
\begin{tscreen}
C:\verb+\>+ \emph{SYS A:}
\end{tscreen}

Ko ste ustvarili zagonsko disketo in jo preizkusili, da se prepričate
o njenem delovanju, prepišite naslednje datoteke sistema MS-DOS na to
zagonsko disketo: \texttt{FDISK.EXE}, \texttt{SCANDISK.EXE}, in
\texttt{SYS.COM}.  Prekopirajte tudi datoteko \texttt{RESTORRB.EXE} z
distribucijskega CD-ja ali arhiva FTP za Linux.  (Glejte
dodatek~\ref{app-ftp}).

Poženite defragmentacijski program za vaš dosovski pogon, da
defragmentirate pogon in spravite datoteke skupaj na začetek diska.
Če defragmentacijski program naleti na napake, morate pognati
\texttt{SCANDISK.EXE} in jih odpraviti.  Šele ko ste defragmentirali
disk in se prepričali, da se datoteke stiskajo proti začetku
pogona (kot prikazuje grafična slika vašega diska), ste pripravljeni
za pogon pripomočka \texttt{FIPS.EXE} in skrčitev particije
za MS-DOS.

\subsection{\texttt{FIPS.EXE}}

Na vašem distribucijskem CD-ju za Linux (ali na internetnem
distribucijskem mestu) boste našli izvod pripomočka \texttt{FIPS.EXE},
ki zna skrčiti particije MS-DOS brez izgube podatkov na njih.
Zavedajte se, da \texttt{FIPS.EXE} deluje le za dosovske particije.
Če imate druge particije, ki bi jih radi skrčili, vam morda lahko
pomaga program Partition Magic, ki pa ni prosti program.  Prepišite
\texttt{FIPS.EXE} na vašo zagonsko disketo in zaženite računalnik s te
diskete.  S tem dosežete dve stvari: prepričate se, da zagonska
disketa deluje, in prepričate se, da ste zagnali sistem v realnem
načinu sistema MS-DOS in ne morda v Microsoft Windows.

Ob pojavi pozornika \verb|A:\>| napišite \texttt{FIPS} (z velikimi ali
malimi črkami).  Ta vas bo pozdravil in vprašal, na katerem pogonu
želite delovati (če imate več kot enega).  Izberite pogon za skrčitev.
Ko enkrat potrdite svojo izbiro, naj \texttt{FIPS.EXE} naredi kopijo
vašega zagonskega in korenskega sektorja na disketo za primer, da se
zgodi kaj neugodnega.

Potem boste vprašani, če naj se za izdelavo vaše druge particije
porabi ves razpoložljivi prostor.  Če odgovorite pritrdilno, ne boste
imeli na dosovski particiji nobenega dostopnega prostora za
shranjevanje podatkov, zato odgovorite z >>no<<.  Potem boste lahko
spreminjali količino prostora, dodeljenega prvi in drugi particiji.
Vedite, da ne boste mogli kaj dosti počenjati z drugo particijo, če
niste pravilno defragmentirali vašega pogona.  Tudi če uporabljate
zrcalno programje za MS-DOS, se ustvari datoteka na samem koncu
particije in \texttt{FIPS.EXE} vam pove, da nimate prostora za
izdelavo druge particije.  Pojdite iz pripomočka FIPS in odpravite
težavo tako, da pobrišete datoteko \texttt{MIRROR.FIL}, potem spet
poženite \texttt{FIPS.EXE}.

Tabelo lahko spreminjate in spreminjate, dokler niste zadovoljni z
njo.  Ko ste enkrat srečni z razporeditvijo prostora med particijami,
potrdite svoje spremembe in zapišite novo particijsko tabelo na disk.

Ko \texttt{FIPS.EXE} konča, odstranite zagonsko disketo in ponovno
zaženite vaš računalnik.  V našem primeru bomo med namestitvijo
uničili in ponovno ustvarili drugo particijo, da bomo ustvarili vsaj
dve particiji za Linux: izmenjalno particijo in domorodno particijo
Linuxa.  Toda ustvarite lahko toliko particij, kot vam je drago.

\subsection{Priprava na zagon Linuxa}

Za namestitev Linuxa moramo začeti z zagonom jedra Linuxa.  To storimo
na povsem enak način, kot da bi želeli ponovno naložiti MS-DOS:
potrebujemo zagonsko disketo.  Toda večina distribucij pride le na
CD-ROM-u in tudi, če bi imeli tekoči sistem Linux, je ukaz za
ustvarjanje zagonskih disket Linuxa drugačen kot v MS-DOS-u.  Če ste
kupili nov računalnik, ki podpira zagon s CD-ROM-a, vam nekatere
distribucije omogočajo tudi takšen zagon.  A za ostale med nami se
bomo sprehodili skozi proces izdelave zagonske diskete.

\subsection{Izdelava zagonske diskete Linuxa v DOS-u}
\label{sec-rawrite}
\index{RAWRITE.EXE@\texttt{RAWRITE.EXE}}

Vsak distribucijski CD-ROM vsebuje programe za MS-DOS, ki vam
omogočajo izpis surove slike diskete na formatirano disketo.  Imeti
morate disketnik visoke gostote, in nekatere distribucije zahtevajo,
da je to disketnik za 3{,}5-palčne diskete, velikosti 1{,}44 MB.
Vstavite disketo v pogon.  Na CD-ju (ali na vašem diskovnem pogonu, če
ste stvar prenesli) poiščite \texttt{RAWRITE2.EXE} (morda imate
starejši program \texttt{RAWRITE.EXE}).

Potem se s \texttt{CD} pomaknite v imenik, ki vsebuje slike disket, ki
jih potrebujete za zagon.  Lahko bo tam le ena slika, ali pa jih bo
več, za različno strojno opremo.  Preučiti boste morali dokumentacijo
distribucije.  Poganjanje \texttt{RAWRITE2.EXE} brez argumentov vas
vpraša za odgovora na dve vprašanji: ime poti do slike diskete za
izpis in ciljni disketni pogon, lahko je \texttt{A:} ali \texttt{B:}.
Da skrajšate pozornike \texttt{RAWRITE.EXE} ali \texttt{RAWRITE2.EXE},
napišite v MS-DOS-u ukazno vrstico z naslednjimi argumenti:
\begin{tscreen}
C:\verb|\>| \emph{RAWRITE} \cparam{slika\_diskete} \cparam{pogon}
\end{tscreen}
Ponovite ta korak za vse dodatne slike disket, ki jih potrebuje
vaš sistem.

\blackdiamond
Če lahko pred pisanjem slik preverite diskete s \texttt{SCANDISK.EXE}
in opravite tudi pregled površine, si lahko prihranite nekaj
poznejšega časa.  Večina začetnih neuspehov pri namestitvi se pojavlja
zaradi slabih disket, in \texttt{RAWRITE2.EXE} ne preverja disket.

\blackdiamond
To velja tudi za ustvarjanje zagonskih disket v Linuxu.  Stran
referenčnega priročnika o \texttt{badblocks(1)} opisuje, kako
preveriti diskete, da ne vsebujejo napak.

Označite diskete, ki jih izdelujete, za poznejšo uporabo.

\subsection{Izdelava zagonske diskete za Linux v Linuxu}

Če imate delujoči Linux; na primer, če nadgrajujete in želite
ustvariti slike disket v Linuxu, lahko spremenite imenik v tistega s
slikami disket in izdate ukaz
\begin{tscreen}
\footnotesize
\# \emph{dd if=\cparam{slika\_diskete} of=\cparam{naprava\_zagonske\_diskete} bs=512 conv=sync ; sync}
\normalsize
\end{tscreen}
Zamenjajte ime slike diskete namesto \textsl{slika\_diskete} in
pravilno ime disketne naprave (skoraj vedno je to \texttt{/dev/fd0}),
ter postopek ponovite za vsako disketo, ki jo potrebujete.  Argumenti
ukaza \texttt{dd} so: \texttt{if} za vhodno datoteko (angl.\ input
file); \texttt{of} za izhodno datoteko (angl.\ output file), in tukaj
želimo uporabljati disketno napravo; \texttt{bs} za velikost blokov
(angl.\ block size), v tem primeru 512 bajtov; \texttt{conv=sync}
zagotavlja, da bo imela izhodna datoteka povsem enako velikost kot
vhodna.  Končni ukaz >>\texttt{sync}<< zagotavlja, da bomo takoj
izpraznili vmesni pomnilnik na disk.

Alternativna metoda, ki deluje, čeprav se je >>pravi<< upravitelji
Linuxa izogibajo, je ukaz \texttt{cp} za kopiranje (copy)
\begin{tscreen}
\# \emph{cp \cparam{slika\_diskete} \cparam{naprava\_zagonske\_diskete} ; sync}
\end{tscreen}
Spet, zamenjajte ime datoteke s sliko diskete namesto
\textsl{slika\_diskete}, pravo napravo \textsl{naprava\_zagonske\_diskete}
in ponovite ta korak za vsako disketo, ki jo potrebujete.  Morda boste
dobivali sporočila z vprašanji, če zares želite zamenjati napravo
zagonske diskete z datoteko \textsl{slika\_diskete}.  Očitno se to ne
bo zgodilo, saj disketa ni prava datoteka, temveč naprava, toda
\texttt{cp} se ne zmeni za takšne podrobnosti.  Le odgovorite z
>>yes<<, če vas že vprašajo.

Z namestitvenimi zagonskimi disketami Linuxa v roki ste pripravljeni
na namestitev vašega sistema.  Večina distribucij pokliče
\texttt{fdisk}, različico za Linux, tako da lahko ustvarite domorodno
particijo za Linux in izmenjalno particijo.  Namestitveni programi
nadaljujejo z ustvarjanjem datotečnega sistema (to je ekvivalentno
formatiranju diska v MS-DOS-u) za Linux in izmenjalne particije, in
inicializirajo izmenjalno ter priklopijo domorodno particijo za Linux.

Vprašanje, ki vam bo zastavljeno, je, ali želite preveriti, da na
vašem disku ni slabih področij (angl.\ >>Do you want to check your
hard disk for bad blocks?<<).  Če uporabljate pogon SCSI, odgovorite
nikalno.  Pogoni SCSI imajo vgrajeno ugotavljanje in odpravljanje
napak.  Pogoni IDE in podobni, tega nimajo in morajo označevati slabe
bloke.  Če imate starejši pogon, boste to vsekakor želeli.  Če
odgovorite z >>yes<<, bo namestitveni program poklical program
\texttt{badblocks}, ki bo označil vse pokvarjene bloke, ki jih bo
našel.  To traja nekaj časa.  Če ste v dvomih, odgovorite pritrdilno.

\subsection{Razdelitev trdega diska: \texttt{fdisk} in \texttt{cfdisk}}
\label{sec-generic-fdisk}
\index{fdisk@\texttt{fdisk}}%

Vsak operacijski sistem, naj bo to MS-DOS in Microsoft Windows ali
Linux, ima svojo lastno različico pripomočka \texttt{fdisk}.  Če
želite ustvariti particije za uporabo v MS-DOS-u, uporabljajte
različico za MS-DOS, \texttt{FDISK.EXE}, za izdelavo particij in
pisanje particijske tabele.  Če nameravate ustvariti particijo za
Linux, jo morate narediti s pripomočkom \texttt{fdisk} v Linuxu.

Pod Linuxom sta dostopna dva programa za razdelitev diska: originalni
\texttt{fdisk}, in prijaznejši \texttt{cfdisk}.  Razlika med njima je
ta, da v \texttt{fdisk}-u izdajate vse ukaze preko črk in številk na
tipkovnici.  V \texttt{cfdisk}-u uporabljate tipke s puščicami za
osvetlitev izbir, ki jih želite, in pritisnete \key{Enter} za
izvajanje ukaza.  Poleg puščic in tipke \key{Enter} pritisnete druge
tipke le za številčni vnos velikosti particije.

Za začetnike, vse zagonske diskete za Linux so v bistvu narejene
enako.  Zaženite računalnik z zagonsko disketo v zagonskem disketniku.
Pozdravil vas bo zaslon z nekaj navodili in pozornikom
\begin{tscreen}
LILO boot: 
\end{tscreen}
ter utripajočim kurzorjem.  Če uporabite tipko \key{Tab}, bi morali
videti seznam imen.  Imena so odvisna od distribucije, toda glejte za
tisto, ki pravi >>rescue<< (reševanje) ali >>expert<< (strokovnjak).
Oznaka >>install<< po nalaganju jedra požene namestitveni program,
zato jo izberite, če želite, da vas po namestitvi vodi namestitveni
program; v nasprotnem primeru izberite drugo oznako.  Morda boste
morali Linuxu priskrbeti tudi nekatere zagonske parametre.  V našem
primeru nam tega ne bo treba, a boste kmalu izvedeli, če je pri vas to
potrebno.

Izberite ime oznake in pritisnite \key{Return}.  Ko jedro Linuxa konča
z zagonskim procesom, je lahko pred vami katerikoli od številnih
pozornikov, odvisno od distribucije.  Če imate za pozornik ukazne
lupine višaj (\texttt{\#}) ali znak za dolar (\texttt{\$}), ste tam,
kjer želite biti.  Če ne, poskusite pritisniti \key{Alt}-\key{F2} ali
\key{Alt}-\key{Shift}-\key{F2}.  Tako bi morali biti sposobni
aktivirati eno od sistemskih navideznih konzol.

Ko boste enkrat imeli pozornik (ni se vam treba prijavljati), boste
delali kot >>\texttt{root}<< (več o tem v poglavju~\ref{chap-sysadm}).
Vnesite ukaz
\begin{tscreen}
\# \emph{fdisk} 
\end{tscreen}
Če je javljena napaka, poskusite pognati \texttt{cfdisk}.  To je
pripomoček za razdelitev particij diska.  Privzeto deluje na
\texttt{/dev/hda}, zato boste morali uporabiti naslednji ukaz, če
želite obdelati sekundarni trdi pogon:
\begin{tscreen}
\# \emph{fdisk /dev/hdb}
\end{tscreen}

V \texttt{fdisk}-u pritisnite \key{m} za menu izbir.  Ukazi, ki jih
boste uporabljali, so: \key{n} za ustvarjanje nove particije; \key{d}
za uničenje particije; \key{t} za spremembo tipa particije (83 je
domorodna za Linux, 82 je izmenjalna za Linux); \key{p} izpiše na
zaslon particijsko informacijo, ki je trenutno v pomnilniku (ne
tistega, kar je na disku); \key{w} zapiše particijsko tabelo na disk;
in \key{q} zapusti program.

\blackdiamond
Dokler ne uporabite ukaza \key{w}, niste k ničemur zavezani in lahko
stvari spreminjate ali zapustite program brez sprememb.

\blackdiamond
Pazite na predpone in podaljške velikosti particij.  Pri velikosti
particije morate določiti predpono >>\texttt{+}<<, če bo velikost
drugačna od končne številke particije, in podaljšek >>\texttt{k}<< ali
>>\texttt{M}<< (velike ali male črke) za določitev KB ali MB.

Še zadnje opozorilo o particijah: ustvarite lahko do štiri primarne
particije.  Če potrebujete več kot štiri particije, boste ustvarili
tri primarne particije in potem razširjene particije (angl.\ extended
partitions).  Razširjene particije se začnejo s številko~5, če torej
potrebujete pet particij, imate lahko \texttt{/dev/hda1},
\texttt{/dev/hda2}, \texttt{/dev/hda3}, \texttt{/dev/hda5}
in \texttt{/dev/hda6}.

Za končno kontrolo, preden zapišete particijsko tabelo na disk, se
prepričajte, da se vaše particije ne prekrivajo.  Dokler se začetni in
končni segmenti ne prekrivajo z drugimi začetnimi in končnimi
segmenti, ste lahko prepričani, da je z mejami particij vse v redu.
Namesto začetne številke za particije, ki se začnejo po 1024.\
sektorju, je lahko navedena številka 1024.  Za zdaj imejte to le za
opombo, da BIOS ne bo mogel brati (ali zaganjati) s take particije.

\index{cfdisk@\texttt{cfdisk}}% 
\texttt{cfdisk} naredi natanko enako stvar kot \texttt{fdisk},
vendar v vsakem trenutku prikazuje na zaslonu stanje particijske
tabele v pomnilniku (ne pa tudi na disku).  Uporabljajte tipki s
puščicama \key{$\uparrow$} in \key{$\downarrow$} za izbiro particije,
ki jo želite obdelovati, in tipki s puščicama \key{$\leftarrow$} in
\key{$\rightarrow$} za izbiro aktivnosti, ki naj se izvede.  Potem
pritisnite tipko \key{Enter} za izvedbo izbrane aktivnosti.  Vnesti
boste morali številke za velikost particije, ki jo želite ustvariti,
vendar so vsi podatki dani na zaslonu, le sledite navodilom.
\texttt{cfdisk} privzame \texttt{/dev/hda}, torej morate za spremembo
particijske tabele na drugem diskovnem pogonu, vnesti argument
\texttt{/dev/hdb}.  Ne pozabite napisati tabele na papir, preden
zaključite.  To je najtežji del v \texttt{cfdisk}-u.  Ob izhodu vas ne
vpraša za potrditev.  Zato izberite >>Write<< in pritisnite
\key{Enter}, preden izberete >>Quit<< in pritisnete \key{Enter}.


%% 12/24/97 RAK -- if the author would like to make this into
%% a small table, that would be all right... but it spends more 
%% time explaining the characteristics of each distribution, 
%% which are explained in the individual distribution sections, 
%% anyway.

% \subsection{Distributions.}
% 
% Before turning the chapter over the specific distribution authors,
% I wanted to give you some more information to make
% an intelligent choice in distribution selection.
% Since the one thing most of these distributions and other
% publications don't cover is specifics regarding distribution
% and what distinguishes it from the others, I'll pass
% on some of my own thoughts and observations.
% 
% Each distribution will start with a part the original
% authors did not put, a quick "guide" to the distribution.
% I attempted to use only guides that were objective,
% but I found one or two subjective guides were necessary.
% Because they are subjective, you will find Linux users who will disagree.
% The guides are my own personal compilation and based on my
% opinions or discussions with others where I do not have
% recent experience with the distribution, as is the
% case with Slackware (experience pre-1.0 kernels only) and SuSE (none).
% 
% I am open to other's opinions, but e-mail flames will be filed in /dev/null.
% 
% The Guide
% 
% The following bullets, with appropriate annotations, will appear
% before each distribution, and are explained below:
% 
% \begin{itemize}
% \item dependencies checking
% \item install boot methods
% \item install methods
% \item system initialization
% \item ease of installation
% \item installation utility
% \item package maintenance
% \item graphical administration tools
% \item package configuration
% \item shadow support
% \item upgradable
% \end{itemize}
% 
% Dependencies checking
% 
% This will tell you if the distribution checks to see if any
% other programs or libraries it depends on to run properly are
% installed and are the correct version.
% Dependencies checking also will tell you if two packages conflict.
% For example, installing both "sendmail" and "smail" on a system
% could cause problems. Distributions don't yet provide this universally,
% and most don't provide conflict resolution.
% While you can override dependencies checking and force an install,
% the consequences are on you.
% 
% Install boot methods
% 
% A number of methods to boot a computer into a running Linux kernel
% to begin installing a Linux distribution are available.
% I have attempted to capture these to the best of my knowledge.
% Booting from floppies is still the most common way to begin,
% but, if you have the hardware and BIOS support, many distributions
% are offering boot from CD-ROM. At least one is offering a way to
% boot from a running installation by copying some files to the hard drive,
% altering LILO, running lilo, and rebooting.
% Expect NFS boots (via bootpd) in the near future.
% 
% Installation methods
% 
% All distributions offer installation from CD-ROM, and at least one
% will still allow you to install via floppy disks
% (if you're truly masochistic). But most also offer network installs
% and even via FTP. Pick your poison, but CD-ROM remains among the
% faster as well as most common.
% 
% System initialization
% 
% I have never seen reference to the system initialization method
% used by any particular distribution, but it is certainly an important
% choice for me. Two methods are available, either the old BSD
% style which converts from the DOS world feel most comfortable
% with initially, or SYS V which is more flexible and, after getting used to,
% arguably easier to administer. 
% 
% BSD system initialization relies on two or three large files
% filled with run commands to start background processes and prepare
% the system for general use. This is done once at startup,
% after that, you're on your own.
% 
% System V, on the other hand, institutes run levels and
% associates scripts with these run levels. Depending on which run level
% you are in, certain processes are called to run.
% Because these run levels have scripts associated with them
% to start and stop processes during run level changes, you
% also have these scripts available to start and stop
% (and sometimes reload) as you need them or make configuration changes.
% 
% System V is the more common and definitely the most popular in
% the UNIX world. It just takes getting used to initially.
% For home systems, I would say that whatever you're comfortable with is good,
% but for networked environments and numerous installations in general,
% go with SYS V. The overwhelming majority (over 90%) of commercial UNIX
% systems can't be wrong, and they use SYS V.
% 
% Ease of installation
% 
% This is undeniably subjective. But I feel it would be a disservice to
% say that all installations are equally easy.
% So while all the installation methods have had a chance to mature
% and are improving with each new release, some are just better designed
% or easier to use than others. Only one I know of (Caldera) previously
% offered an X Window install, but this has been dropped in favor
% of a graphical console.
% The ratings given here are one person's opinion: mine.
% And I'm very opinionated.
% 
% Installation utility
% 
% Each distribution uses its own installation utility. This is
% often tied to its package maintenance utility, but not necessarily.
% While not providing much in the way of usable information in itself,
% when combined with some information about the package maintenance and
% systems administration packages, it gives some insight into the
% company's philosophy and maturity regarding their packaging
% 
% Package maintenance
% 
% In some distributions, package maintenance is tied to package installation.
% In others, not. Some are easier to maintain than others.
% If all you are interested in is security upgrades,
% and the base installation will remain stable until your chosen
% distribution is upgraded, this may not be too important to you.
% If you want to keep up with the latest software in certain areas,
% this will be important.
% 
% Graphical administration tools
% 
% When I talk about graphical administration tools, I am talking about tools
% designed for use under the X Window system.
% While some tools use graphical dialog boxes on standard
% console terminals, they are not as advanced or easy to use
% and understand as their X Window counterparts (there are exceptions).
% Novices will especially enjoy tools such as tksysv for administering the
% SYS V rc scripts.
% (Did I say novices? This little tool is a great time-saver).
% 
% Package configuration
% 
% Once you have your Linux distribution installed, you're really
% only half way there. Many of the packages have to be configured.
% Every package that is preconfigured or runs through a
% question and answer setup script is one less I'll have to do manually. 
% 
% Upgradable
% 
% This pertains to their current policy, upgrading from the
% previous release (e.g., Red Hat 4.1 to Red Hat 4.2).
% No distribution I am aware of offered a way to upgrade
% from a 1.2 to 2.0 kernel. Caldera put together a script that worked
% very well to do this, but then failed to follow up by offering an
% upgrade path without reformatting with the move to Calder OpenLinux.
% So while it can be done, it hasn't been done much in the past.
% But it appears that enough of a cry has been raised that most
% are looking in this direction for the future.
% 
% On packages and specific support
% 
% If you don't know what you need or want yet, don't feel alone.
% Each distribution offers new and updated packages with every release.
% While the number of Linux installs I have done is well
% into three digit figures, it seems that each one is an adventure
% in software selection. But a few notes here could save you some time,
% especially those of you with specific requirements
% 
% Shadow support
% 
% As of this writing, only one distribution offers shadow
% support "out of the box". This is the Debian 1.3 distribution.
% If you need this support, you can answer yes as one of the
% first questions you'll be asked.
% Otherwise, I recommend for now you answer no.
% You can always move to shadow support.
% Red Hat 4.2 assumes no shadow support, but you can add it after installation.
% If you need it, anticipate problems, particularly with NIS and
% any packages that need to do user ID/password pair things,
% like screen locks and user administration tools.
% In fact, adding shadow support will break most user
% administration utilities.
% Programs will need to be recompiled with shadow support,
% done without, or replaced. I'll refrain from the
% myriad security arguments both for and against.
% If you aren't sure you absolutely need it, don't install it now.
% 
% NIS
% 
% The network information services, formerly known as "Yellow Pages" but 
% changed because of a trademark conflict with British Telecom,
% are very useful on large, distributed networks.
% Except for small installations or with non-UNIX client bases,
% this will not be necessary and can break other software packages
% or just cause conflicts (for example with DNS).
% If you're not familiar with NIS, omit the server and don't run the client.
% At least one distribution will load the client by default, but
% it should be removed from the startup scripts.
% 
% DNS
% 
% Domain Name Service, usually called the "bind" package 
% (for Berkeley Internet Nameservice Daemon) should probably not
% be installed unless you know you want one of your networked machines
% to have it as a local cache-only service.
% While this can speed up name lookups on intranets and
% even standalone machines in homes which dial up an ISP on occasion,
% bind should not reside on the same machine as a NIS server
% (where ypserv is running) and can cause problems with
% demand dial packages such as diald.
% 
% Development libraries
% 
% You will see a number of libraries, and then you'll see the same
% library name but with "-dev" in the name.
% The -dev libraries are developmental.
% While you may need support from a library for a particular package,
% if you want to compile source code you'll need the developmental libraries.
% These are (normally) optional. If you plan to compile source code,
% install the ones you think you'll need.
% A large majority of compile failures are due to not
% having the proper supporting libraries.
% 
% The Distributions
% 
% Debian 1.3
% 
% dependencies checking: yes
% install boot methods: floppy, running kernel
% installation methods: CD, NFS, FTP, mounted partition
% system initialization: SYS V
% ease of installation: challenging
% installation utility: dselect
% package maintenance: dpkg, dselect (a front end for dpkg)
% graphical administration tools: no
% package configuration: scripts, sample config files
% shadow support: yes -- "out of the box"
% upgradable: yes -- from 1.2 ; special procedures apply for older releases
% 
% Red Hat 4.2
% 
% dependencies checking: yes
% install boot methods: CD, floppy, loadin (from DOS)
% install methods: CD, NFS, FTP, mounted partition, SMB
% system initialization: SYS V
% ease of installation: easy
% installation utility: install script that calls RPM
% package maintenance: rpm, glint
% graphical administration tools: numerous
% package configuration: sample config files
% shadow support: available
% upgradable: yes
% 
% Caldera
% 
% dependencies checking: no
% install boot methods: floppy, running kernel
% install methods: CD, NFS
% system initialization: SYS V
% ease of installation: very easy
% installation utility: LISA (Linux Installation \& System Administration)
% package maintenance: LISA, glint, rpm
% graphical administration tools: yes*
% package configuration: sample config files
% shadow support: no
% upgradable: yes (COL Base to COL Standard)
% 
% SlackWare
% 
% [haven't worked w/ Slackware since 0.99 -- need help here]
% dependencies checking: 
% install boot methods: floppy
% install methods: floppies, CD, 
% system initialization: BSD
% ease of installation: hard
% installation utility:
% package maintenance:
% graphical administration tools:
% package configuration:
% shadow support:
% upgradable: no
% 
% SuSE
% [never used SuSE -- need help here]
% dependencies checking:
% install boot methods:
% install methods:
% system initialization:
% ease of installation:
% installation utility:
% package maintenance:
% graphical administration tools:
% package configuration:
% shadow support:
% upgradable:
% 
% Post installation
% 
% (not) Working as "root"
% 
% The best advice you will ever get is to make it a habit to
% work as a non-privileged user and log in as root only when necessary.
% The root account is a very special account.
% It bestows the "mantle of power" on those who use this account.
% But habitually working as root is a very bad idea.
% The DOS world already knows the hazards of doing this, since anyone
% who sits down at a DOS terminal is root.
% Computer viruses plague these systems and all users on them and
% connected to them, and everyone who can physically access
% the computer has the capability to access or wipe out everything.
% In Linux, only root carries with it the specter of system-wide devastation.
% 
% Under Linux you'll soon learn that you can keep everyone from reading,
% copying, or in any way accessing your files.
% Or you can let everyone read the files, but
% not make changes to them or delete them.
% Everyone, that is, except root. Only root can erase your archives
% if you've restricted access.
% And only root can deliberately or accidentally wipe out months
% of system configuration work with one command.
% 
% A computer virus recently made the rounds on some newly
% installed Linux systems. The virus was able to enter because
% someone was playing a game as root.
% Had the user been logged in as a non-privileged user, the virus
% would have been impotent.
% 
% Create a non-privileged (normal) account for yourself and use it.
% The things you will do as root should decrease over time.
% Download new programs as a normal user. Compile them as a normal user.
% Test them as a normal user. Once you're certain
% they'll do no harm, become root and install them, then go back
% to being a normal user.
% 
% While you are logged on as root, your system is vulnerable.
% Reading mail as root is inadvisable. Escape sequences
% can be embedded in mail files to run when you bring up the
% message to read. Edit your /etc/aliases
% file (run newaliases to install the changes) so that root's alias is you.
% That way, if you get an e-mail bomb, the system will not suffer
% (you have your files backed up, right?). 
% 
% Things you need to be root to do:
% 
% \begin{enumerate}
% \item Change system configuration files. 
% (Make a copy of the file you want to change first,
% so you can salvage the original if you botch the edit.)
% 
% \item Install new programs (but you can download, compile,
% and test them as a normal user).
% 
% \item Add, delete, and change users and groups.
% 
% \item Start and stop processes requiring root privileges or
% stopping other user's processes.
% 
% \item Run special system administration binaries (normally
% located in one of the /sbin directories).
% \end{enumerate}
% 
% Just about anything else should be forbidden.
% Also be careful with programs that run suid (set user id) root. 
% 
% You won't need to log out and log back in as
% root just to execute a command and log out again then in as a normal user.
% A shortcut exists to help you through this inconvenience.
% The program is called "su" for substitute user,
% but is the origin of the term "super user" for root.
% To become another user, issue the su command with the
% username you want to become. If it's root, you don't
% need to specify. You'll be prompted for the root password.
% As root, you can become anyone else (without a password).
% If you need to become that user and load their
% environment variables, include "-" as the first argument.
% So to become root, type su - and the prompt for a password will appear.
% Just type "exit" or hit <Ctrl>-d to log out as that user.
